The Place of Crimea in the Neo-Emperor Policy of Russia (1991–2020) - Rusnak, Oleksandr (Chernivtsi National University, 2020)
The study focuses on a complex burning issue that arose in Ukrainian-Russian interstate relations after the downfall of the USSR. The establishment of control over the Crimean peninsula became a priority task of the Russian Federation, which repeatedly made attempts to capture it during 1990-2000. However, the well coordinated actions of the Ukrainian authorities and law enforcement structures allowed repelling the most dangerous attacks in 1993-1994, 2003. New aggravation on the peninsula and in Russian-Ukrainian relations generally occurred in 2005-2009. The deployment of the naval forces of the Russian Black Sea Fleet in Ukraine exacerbated the disintegration tendencies in Crimea and Russia’s geopolitical role in the Black Sea region. The preservation of the Russian military contingent on the peninsula contributed to the annexation of Crimea, the preparation for which began in 2013. The annexation of the territory of the Autonomous Republic of Crimea by Russia has negative political, economic, social, cultural, ecological consequences for the peninsula and Ukraine.
Дослідження присвячене складній актуальній проблемі, котра виникла в україно-російських міждержавних відносинах після розпаду СРСР. Саме встановлення контролю над Кримським пів- островом стало пріоритетним завданням Російської Федерації, яка неодноразово робила спроби його захоплення впродовж 1990-2000 рр. Проте добре скоординовані дії української влади й сило- вих структур дозволили відбити найбільш небезпечні атаки у 1993-1994 рр., 2003 р. Нове загострення на півострові та у російсько-українських відносинах загалом припало на 2005-2009 рр. Його основною причиною стала зміна зовнішньополітичного курсу України (погли- блення співпраці з Європейським Союзом, НАТО), а також посилення зв’язків між офіційним Ки- євом і Автономною Республікою Крим. Результатом такої політики мало стати поступове змен- шення військової присутності у регіоні й остаточне виведення Чорноморського флоту РФ з вій- ськово-морських баз на півострові після 2017 р. Для агресивної загалом зовнішньої політики РФ втрата військово-морських баз у Криму призвела б до суттєвих обмежень у можливості використання військових у Чорноморському регіоні. Адже в останні десятиріччя кораблі ЧФ РФ були задіяні у російсько-грузинській війні, для забезпечення російської військової присутності в Сирії тощо. Допустити остаточної втрати контролю над Кри- мом російське керівництво не могло. Відтак «Харківські угоди» 2010 р. стали поворотним пунктом у російсько-українських відносинах і, навпаки, дозволили РФ зміцнити свій вплив на півострові. Перебування військово-морських сил ЧФ РФ в Україні посилювало дезінтеграційні тенденції в Криму та геополітичну роль Росії в Чорноморському регіоні. Збереження російського військово- го контингенту на півострові сприяло анексії Криму, підготовка до якої розпочалася 2013 р. По- стмайданне переформатування влади в столиці України (президент і міністр оборони втекли) ускладнило протидію агресії РФ у Криму. Попри тиск міжнародних організацій та зарубіжних політиків, В. Путін завершив розпочату справу. Анексія території Автономної республіки Крим Росією має негативні політичні, економічні, соціальні, культурні, екологічні наслідки для півострова та України. А також несе нові геополітич- ні виклики і загрози для держав усього Чорноморського регіону.
Keywords: Ukrainian-Russian relations, annexation, Crimean peninsula, Black Sea Fleet